![]() |
![]() ![]() ![]() |
«Історія Русів» — одна з найвидатніших пам'яток української
історіографічної прози кінця XVIII — початку XIX століття. Умовно віднесена до «козацьких літописів»,
«Історія Русів», проте, є самостійним твором з яскраво вираженим авторським
началом. їй властива своя, досить складна, віддалена від традиційної
літописної, багатопланова композиція, в якій гармонійно поєднані характеристики
історичних діячів, описи подій, битв,
повстань, змов, тлумачення документів, актів, угод тощо. Глибока
політична ідейність «Історії Русів» зумовлена нагальними проблемами історичного
моменту в органічному зв'язку із багатющою скарбницею народнопоетичної творчості,
що характеризує її як історико-літературний твір.
Знаменно, що «Історія Русів» невідомого автора-патріота та «Енеїда» І.
Котляревського писались майже одночасно, на межі епох занепаду й національного
піднесення і мали епохальне значення для самооздоровлення та самоутвердження
нації. «Енеїда» пробудила українців емоційно, проголосила нову епоху в українській літературі; «Історія Русів»
нагадала інтелектуальній еліті українського суспільства про історичні корені, історію,
героїчні діяння пращурів — кращих синів великого волелюбного народу.
Своєрідність твору анонімного
автора ще до його публікації була такою очевидною ( у жанрі, сюжеті,
драматизації оповіді та розумінні природи поетичного в історії), що застосовування
традиційних критеріїв оцінки виключалося. Особливість «Історії Русів» зумовлена насамперед сукупністю національних традицій,
часом вироблення нового історичного мислення, розумінням національної
самобутності української історії та характером подій і тих випробувань, які
випали на долю української нації впродовж багатьох століть. Значну роль у
створенні пам'ятки відіграли автономістські погляди анонімного автора, що
націлили його увагу на історію України, особливо на національно-визвольну
боротьбу народу впродовж ХУІ-ХУІІ ст., естетичні
погляди письменника, що обумовили нове розуміння поезії минулого,
вироблення особливої художньої структури твору, в якому гармонійно поєдналися
історичні факти і вимисел, два начала — наукове і художнє пізнання дійсності.
Зазначена авторська позиція об'єднала весь матеріал «Історії Русів», визначила
включення цитат з історіографічних праць, народних переказів, дум і пісень, літописів і самої розповіді автора із розгорнутими
психологічними характеристиками історичних діячів чи роздумами про
царів-тиранів, героїзм козацтва, про ставлення народу до влади, Польщі і Росії
та Переяславського акту.
Анонімний автор використав факти літописів, історичних праць російських і польських учених, піддавши їх
критиці, перевірці, роз'ясненню і коментарям. Автор-художник засвоював
естетичні принципи літопису, сприймаючи його як національний український тип розповіді про минуле, як
особливу художню систему, що зафіксувала національний погляд на
історичні події, історичних діячів та долю України.
Літописний синкретизм допоміг автору виразити національну свідомість українців в її динаміці і розвитку, виробити особливий епічний стиль повіствування про героїчну націю, засвоєний пізніше письменниками. На «художності» «Історії Русів» акцентували увагу літератори і історики (І. Срезневський, Т. Шевченко, О. Пушкін, М. Максимович, М. Маркевич, О. Бодянський, М. Гоголь, Д. Дорошенко та ін.). Відтворивши своєрідні риси української національної самосвідомості, представивши її як результат історичного досвіду багатьох поколінь, як певну структуру психологічного життя нації, зумовленого сукупністю обставин історичного буття народу, збагаченого новими рисами за останнє століття, автор «Історії Русів» надихнув Д. Бантиша-Каменського під час другого видання «Історії Малої Росії» (1830), М. Маркевича, спочатку як поета (зб. «Украинские мелодии», 1831), а згодом й історика, автора «Історії Малоросії» в п'яти томах (1842).
«Історія Русів» «увірвалась» у живий процес
літературного розвитку, допомагала формуванню історизму, сприяла руху літератури шляхом
національної самобутності. Вона збагачувала літературу важливими художніми
відкриттями. Ввібравши досвід літописів,
«Історія Русів» озброювала нову літературу важливими знаннями минулого,
допомагала їй опертися на національні традиції. Творчість російських і
польських письменників української школи, поетів-декабристів, О. Пушкіна і М.
Гоголя, українських поетів-романтиків, М. Костомарова, Т. Шевченка, П. Куліша —
доказ всеохопного впливу і непересічного значення «Історії Русів».
Факти засвідчують, що «Історія Русів»
користувалася небувалим успіхом впродовж кількох десятиліть XIX століття, справляючи
колосальний вплив на письменників і вчених ще до її публікації О. Бодянським
(1846). Видавці збірок народнопоетичної творчості, історичних пісень і дум —
М. Максимович, І. Срезневський, М. Костомаров, О. Бодянський — володіли списками «Історії Русів». Глибокий
патріотизм, щирий ліризм у ставленні автора «Історії Русів» до України,
її героїчного народу привернули увагу науково-творчої української еліти до
національної проблеми, що зводилася до вирішення політичного (створення
федерації слов'ян, незалежної від імперських впливів), соціального (скасування
кріпацтва) та мовного (розвиток літератури українською мовою, забезпечення
загальної освіти рідною мовою тощо) питань.
Репресивні заходи щодо національно-патріотичної ідеї, національного почуття в перші десятиріччя XIX століття обумовили нову продуктивність цієї ідеї в українській літературі. Пригноблене і поневолене національне почуття раптом вибухнуло з незвичайною силою. У 20-і рр. XIX ст. з'являються героїко-романтичні епопеї (російською мовою), в яких щільно пов'язана національна та екзистенціальна проблематики.
Кінець XVIII — початок XIX століть позначився розвитком слов'янознавства в Україні, в тому числі й серед романтиків (О. Бодянський, М. Максимович, І. Срезневський, М. Костомаров, П. Куліш, Я. Головацький, М. Шашкевич, І. Вагилевич). Вони зібрали та систематизували слов'янознавчий матеріал у галузі фольклористики, етнографії, історіографії, пам'яткознавства та мовознавства. Перші ґрунтовні праці уза-гальнювального характеру з різних проблем духовної культури пов'язані саме з іменами письменників і вчених — власників списків «Історії Русів». Інтереси та їх наукові пошуки в різних аспектах — історіографічному, фольклористичному, художньому, теоретико-систематичному — постійно повертаються до «Історії Русів».
У кінці 20-х рр. XIX ст., а надто в 30-х, Україна відчула літературне відродження, близьке до відродження західних слов'ян. Ідея об'єднання слов'ян узгоджувалась із романтичним віянням тієї епохи, поширеним в усіх цивілізованих країнах Європи. З цієї позиції вивчались історія кожної із слов'янських націй, її мова, література, звичаї та релігійний світогляд. Першими розпочали подібні дослідження чехи Ян Коллар, Павел Шафарик і Вацлав Ганка; з їхніми іменами, як відомо, пов'язується слов'янське відродження. Публікація сербських народних пісень Вуком Караджичем (1814-1815), виявлення Краледворського рукопису (підробленого) В. Ганкою (1817), заснування Чеського музею у Празі (1818), що став своєрідним центральним зібранням слов'янських літературних та історичних матеріалів і реліквій, стали віхами, що знаменували зростання зацікавленості славістикою і, зокрема, пробудження інтересу до українських проблем. З огляду на відзначене, чільне місце в чеській та словацькій літературах посідала українська тематика. Своїм змістом і суспільним звучанням твори про життя і боротьбу українського народу відчутно впливали на розвиток літературного процесу в Чехії і Словаччині.
Знайомству чехів з українською історією,
літературою, мовою сприяли насамперед особисті контакти, скажімо, П. Шафарика, В. Ґанки з
О. Бодянським, М. Максимовичем, І. Срезневським, М. Костомаровим, П. Кулішем та
ін. Особливе місце в слов'янознавчих студіях посіла проблема
російсько-українських, польсько-українських зв'язків та впливів, світоглядне і
рецептивне тяжіння українських романтиків до творчості російської та польської
«шкіл».
Поява і поширення «Історії Русів» збіглася в часі
з піднесенням
національно-визвольних рухів в громадсько-політичному житті Росії і Польщі. Волелюбні ідеї росіян були співзвучні
«духові часу», помислам народу, який після Вітчизняної війни 1812 року відчув силу, зрозумів своє місце та роль у суспільстві.
Одним із плідних напрямів ідентифікації українського романтизму є
зіставлення його з декабристською літературою, творчістю К. Рилєєва, О.
Пушкіна, М. Гоголя.
Підґрунтям українофільських симпатій української школи у польській
літературі був територіальний патріотизм (реставрація історичної Речі
Посполитої, до складу якої мала входити Русь (Україна) як автономна одиниця).
Політична ідеологія Ф. Духінського, Б. Залеського, Ю. Словацького, М.
Чайковського безпосередньо висловлена у публіцистичних виступах, історіографічних
та фольклористичних працях, листах, щоденниках, особливо в художніх творах
історичного жанру. Козацька Україна, її гетьмани, зокрема, Іван Мазепа, в
рецепції ~ польських поетів української школи є досконалим втіленням
справжнього слов'янського духу.
Вважаючи себе поляками, ідею незалежної Польщі вони пов'язували з ідеєю вільної України, зрозуміло, під владою ідеалізованої Польщі. Провідною ідеєю письменників української школи було воскресіння Запорозької Січі, старої козацької України у тій самій формі й характері, що існували в добу старої Речі Посполитої. Вони вірили, що стара Україна була втіленням найвищих життєвих ідеалів, тому її воскресіння вважали справою не локальною, а європейського і навіть світового значення. Свою віру у всесвітнє значення козацтва М. Чайковський, наприклад, любив обґрунтовувати афоризмом Наполеона про те, що за сто років уся Європа буде або республіканською, або козацькою. Українофільськи спрямовані польські письменники з ентузіазмом спостерігали за українським національним відродженням. У своїх працях вони часто посилалися на «Історію Русів», яка імпонувала їм протестом проти московського панування над Україною.
Найзначніший інтерес у Європі викликала бурхлива
соціально-політична історія України і відповідно рецепції цієї історії художньою літературою.
Західні джерела XVII
— XVIII ст. щодо зазначеного
містять багатий етнографічний і соціологічний матеріал; деякі джерела чітко
розрізняли Україну і Росію, фіксували і той факт, що «руси» і «московити»
говорили різними мовами; багато уваги приділялось подіям 1709 р., постатям
Івана Мазепи, Пилипа Орлика та іншим «мазепинцям» і «орликівцям»,
державополітичним змаганням. «Козакоманія» і «мазепоманія» в перші десятиріччя XIX століття охопила всю
Європу, що відбилося у творах Д. Байрона, В. Гюго, П. Мері-ме, Ю. Словацького,
О. Пушкіна та ін.
«Історія Русів» стала чи не першою спробою
поставити під сумнів найстрашніше звинувачення гетьмана І.Мазепи у «зраді», заподіяної,
мовляв, з причини власної злоби і помсти, а ніяк не з національних інтересів.
Анонімний автор «Історії Русів» подає переказ промови Мазепи, в якій гетьман
пояснює причину відступу від Петра І задля добра України, що сприяло поштовху до роздумів, сумнівів, пошуків і дискусій
у наступних дослідженнях. Автор
порушує традиційну звинувачувальну методологію і показує гетьмана як
патріота України, доброчесного, шляхетного реалізатора державницьких заходів
щодо поліпшення життя козацтва та селянства.
На початку 30-х рр. уявлення про те, що Україна мала славне минуле, значно
поширилося та переросло у захист потреби розробляти історичну тематику в
українській літературі. Інтерес українських романтиків до історичної
національної теми, зумовлений значною мірою «Історією Русів», підпорядковувався
актуальним завданням національно-культурного й загалом національно-визвольного
руху. Звеличенням волелюбності козацтва автор «Історії Русів», а за ним П.
Білецький-Носенко, Є. Гребінка, М. Костомаров, П. Куліш, Т. Шевченко, поети
харківської школи романтиків сприяли зародженню та розвитку громадянських
мотивів в українській літературі, найвиразнішим інтерпретатором яких був Т.
Шевченко.
Романтики зробили літературу основним націотворчим чинником, актуалізувавши місію літератури як форми національного пророцтва. Прийнявши естафету безпосередньо від кобзарів — духовних батьків народу, — словом Божої Правди проникали в глибини душі народу. Образи минулого, того, що згуртовує в один національний колектив розпорошених по світу людей, сучасного і майбутнього посідали центральне місце в українській романтичній поезії.
«Історія Русів» порушила одну з найважливіших ідеологічних проблем
українського національного руху XIX століття — українсько-російські зв'язки після
Переяславської угоди. Практична нагальність цього питання зумовлювала потребу
вироблення політики щодо російської імперської держави, присутність якої так
тяжко відчувалась на всіх аспектах українського національного життя. Найкращі
уми України початку й середини XIX століття задумувалися над цією проблемою і в пошуках
національної тотожності щораз радикальніше стверджували відмінність України як
етнічної та історичної реальності. Та на початку XIX століття у творчості Є. Гребінки,
П. Білецького-Носенка, харківських поетів-романтиків український патріотизм
часто співіснував з ідеєю ширшої всеросійської ідентичності, що охоплювала і
українців, і росіян. Після так званої Руїни другої половини XVII ст., а особливо після
поразки Карла XII і
Мазепи під Полтавою 1709 року Україна була остаточно включена до російської
імперської системи. Навіть в «Історії Русів», яка так промовисто виступала
проти ліквідації автономії козацької України Московією, часто йдеться про
росіян як про «народ однакового походження й однакової віри».
Альтернативний, сепаратний напрям в українському суспільстві очолив Т. Шевченко, який відразу і назавжди сприйняв національно-визвольний пафос «Історії Русів», феномен національної природи українців, світосприймання минулого анонімним автором і надію на майбутнє. Йому, Шевченкові, судилося стати символом душі українського народу і вдалося втілити у своїх творах гідність, дух і пам'ять нації.
У критично-переломний момент української історії, коли народжувалася
концепція незалежної української літератури та й, власне, самої нації, «Історія
Русів» мала непересічне значення. Вона представила національну історію з її
стоїчним героїзмом, мучеництвом і відступництвом, породила вільнодумство,
ставши предтечею і джерелом вільнодумства Т. Шевченка. У часі тимчасових соціальних ідеалів «Історія
Русів» утверджувала вічні мистецькі цінності, незнищенність
національного духовного досвіду, мудру життєву філософію.
Київ Парламентське видавництво 2002 |